Tidsskrift for praktisk teologi publiserer fagfellevurderte artikler innenfor hele det praktisk-teologiske feltet, med vekt på skandinavisk kontekst. TPT utgis og finansieres av MF Vitenskapelig høyskole i samarbeid med NLA Høgskolen og VID Vitenskapelige høgskole. ISSN 3084-1135.
Bokanmeldelse av Halvard Johannessens Prest: Kilder, mandat, funksjon, formål
Hvad er en præst? Det er dette tilsyneladende simple spørgsmål, førsteamanuensis i teologi ved TF Halvard Johannessen søger at besvare i sin bog Prest: Kilder, mandat, funksjon, formål. Udgivelsen er noget så sjældent som en nutidig norsk pastoralteologi, og bogens omfang (380 sider) antyder, at svaret er mere komplekst end som så. Målet er da heller ikke at give et endeligt svar, men som det siges i forordet at starte en faglig samtale og en teoretisk afklaring af, hvad præstetjenesten betyder i dagens kirke og samfund. Bogen retter sig mod teologistudenter, præster, kirkeledelse, religionsvidenskabere og andre, der har interesse i at fordybe sig i præsterollen historisk og teoretisk, og giver en basal indføring i de mangfoldige forestillinger, der knytter sig til præsterollen, med særligt henblik på at give et signalement af præsterollen, som den har udkrystalliseret sig i en norsk, evangelisk-luthersk folkekirkelig kontekst. Samtidig er sigtet at råde bod på den manglende teologiske refleksion, som ifølge forfatteren knytter sig til de betydelige kulturelle, politiske og organisatoriske ændringer, som præsterollen i den norske kirke har undergået i de senere år. Her er bogens erklærede ambition at bidrage til en nutidig retningsgivende teori om præsterollen ved at tilbyde en integreret og sammenhængende pastoralteologisk forståelse. Anliggendet er således ikke kun at give en deskriptiv fremstilling af et klassisk luthersk syn på præsten, men også at plædere for en revitalisering af dette syn som sikring af, at det frigørende evangeliske budskab fortsat kan formidles i kirken. Den forståelse af pastoralteologi, der lægges til grund, sigter for det første mod at udgøre en teologisk professionsteori. Pastoralteologi (lejlighedsvist praktisk teologi) ses som den faglige basis, som sikrer præsteprofessionens kvalitet og bygger bro mellem akademisk teologi og den praksis, teologien retter sig mod. For det andet forstås pastoralteologi som kulturhermeneutik. Dette betyder, at præstetjenesten skal ses som historisk forankret, og at kundskab opfattes som indvævet i kulturelle sammenhænge og sociale praksisser, konkret i en protestantisk, evangelisk-luthersk og norsk senmoderne kontekst. For det tredje forstås pastoralteologi som et kritisk og normativt korrektiv, som transcenderer den kultur, som fortolkeren står i, i en forpligtelse på overensstemmelse med Kristus som yderste sandhedskriterium, trods de autoritative skrifters historiske, og dermed relative, karakter. Bogen er inddelt i fire hoveddele med i alt 34 korte og pædagogisk tilrettelagte kapitler. I bogens første hoveddel redegøres for præsterollens historiske kilder, dvs tekster, kulturelle forestillinger, konflikter og praksisser, som har været medformende for opfattelsen af præsterollen i dag, og den løbende spænding mellem førkristne, katolske og reformatoriske impulser. I anden hoveddel fremstilles præstetjenestens mandat, evangeliet som løftet om Guds ubetingede accept af det ufuldkomne menneske og som det, der legitimerer præstetjenesten, med reformationens skelnen mellem lov og evangelium som hermeneutisk nøgle. I bogens tredje hoveddel, som i omfang er den største, behandles præstetjenestens funktion og samspillet med andre kirkelige tjenester. Kapitlet kommer omkring embedsteologien og gennemgår efter tur de pastorale kerneopgaver som forskellige udtryksformer for kommunikation af evangeliet. I forlængelse af dette gennemgås også præstetjenestens forudsætninger i form af kompetence og forpligtelse (kald) og drøfter de forskellige måder, hvorpå evangeliet er til stede i præstetjenesten. I bogens fjerde og sidste del udfoldes forskellige aspekter af tro, sekularitet, kirkeforståelser og anerkendelse som praktiseret accept. Lidt overraskende er der ikke viet plads til en egentlig samlet diskussion. Bogens fjerde hoveddel munder – en smule uforløst – ud i en næsten rudimentær beskrivelse af ekklesiologiske modeller og et ”pastoralteologisk udblik” til tidligere modeller (Josuttis, Sulze, Schian, Thurneysen, Gräb, Karle og Wagner-Rau). Her kunne man savne en lidt mere videreførende fremstilling. Som vedlæg til bogen gengives DNKs ordinationsløfter siden reformationen som kommenteret kildesamling; en tekst, som står lidt isoleret i forhold til bogens indhold i øvrigt. Bogens originale greb er, at den tager udgangspunkt i præsten som figur og gør denne til omdrejningspunkt for fremstillingen af den lutherske lære om retfærdiggørelsen, og ikke omvendt. Med udgangspunkt i Confessio Augustanas artikel 5 om det kirkelige embede beskrives præsterollens mandat (evangeliet), funktion (tjenesten) og formål (troen), som ramme om fremstillingen af et klassisk luthersk syn på præstens embede. Styrken ved dette er, at synsvinklen hele tiden holdes for øje, hvilket gør fremstillingen pædagogisk. Gennem løbende opsamlinger og repetition af det spørgsmål, der behandles, tages læseren ved hånden. Grænsefladerne er dog ikke altid helt klare, hvilket giver nogen redundans i fremstillingen. Et eksempel er spørgsmålet om kvindelige præster, som behandles i flere adskilte kapitler i de respektive hoveddele, og den tilbagevendende diskussion med tjenesteteologien, som udgør en hovedmodstander i diskussionen om præstetjenestens proprium og forholdet til andre funktioner i kirken. Forfatteren jonglerer i fremstillingen med en bred vifte af kilder og referencer, både teologiske og socialvidenskabelige. Her henvises til så forskellige kilder som Schleiermacher, Ward, Browning, Gadamer, Barth, Bourdieu, Ebeling, de Certeau, Lindbeck, Rosa og Honneth foruden en lang række nordiske teologer. Som socialvidenskabeligt perspektiv er særligt brugen af Honneths anerkendelsesteori interessant; ifølge Johannessen kan denne ses som en form for ”praktiseret retfærdiggørelsesteori” på det sekulariserede, senmoderne samfunds præmisser og dermed som et legitimt udtryk for en evangelisk antropologi, som gør præstetjenesten relevant uden for det snævre kirkelige felt. Bogens styrke er den meget konsekvente gennemspilning af de forudsætninger, anliggender og implikationer, der kan udledes af en traditionel luthersk embedsteologi, og sammentænkningen med nyere teologer og udvalgte socialvidenskabelige teorier. Der gives et solidt og belæst overblik over de mange kilder, der historisk har informeret præsterollen og er blevet stående som med- og modbilleder. Teologistuderende og i et vist omfang læsere uden særlige teologiske forkundskaber, som ønsker en pædagogisk fremstilling af klassisk luthersk embedsteologi og ekklesiologi, vil uden tvivl føle sig oplyst. Det samme gælder læsere, som er interesserede i samtalen med sociologiske og andre beslægtede perspektiver. For en læserkreds uden stærke teologiske og sociologiske forkundskaber kan bogen dog sine steder virke en smule indforstået og ville formentlig have vundet med en lidt mere fyldig introduktion til det valgte teorigrundlag. Det er på alle måder fortjenstfuldt, at Johannessen tager udfordringen op med at beskrive præsterollen i videreførelse af reformatorisk tradition. På trods af at bogens horisont beskrives som primært norsk er der tale om en udgivelse, der er særdeles relevant også ud over landets grænser. Set fra et dansk udgangspunkt er der tale om væsentlige overvejelser over nogle af de spørgsmål, der knytter sig til præsterolle og kirkelig ledelse i en situation, hvor samfundets traditionelle institutioner er i opbrud. Hvori består præstens kerneydelse i en sekulariseret og individualiseret folkekirkekontekst? Hvilke kompetencekrav bør der stilles til præster og hvordan kan de udmøntes i præsteuddannelsen? Og hvad konstituerer præstens legitimitet og mulige autoritet i det, der er kaldt autenticitetens tidsalder? Bogens anliggende er som sagt at revitalisere eller reaktualisere et syn på præsterollen som kirkelig ledelsesfunktion med kommunikationen af evangeliet i centrum, og det udfoldes med både engagement og stor indsigt. Efter endt læsning sidder man dog tilbage med spørgsmålet, om projektet lykkes lidt for godt. Hvad man kan savne, er en diskussion af nogle af de præmisser, som argumentationen hviler på, og som i mindre grad kommer til behandling. På detailniveau gælder det bl.a. bogens professionssyn, som hviler på en – teoretisk og empirisk omstridt - kobling mellem akademisk kundskab, legitimitet og autoritet, og som kunne kalde på en diskussion med feministiske og poststrukturalistiske perspektiver. På et mere generelt niveau gælder det den teologiske epistemologi, der lægges til grund for bogens programmatiske ærinde, og som kun i begrænset omfang afspejler aktuelle diskussioner om teologi som fundamentalt situeret praksis. Hvad betyder det, at ikke kun præsterollen er situeret, men at det samme gælder tænkningen om kald, tjeneste, kundskab og autoritet? Og hvordan kan bogens kulturhermeneutiske tilgang og sensitiviteten over for socialvidenskabelige indsigter i det hele taget lade sig udfordre af praksisteoretiske perspektiver, dvs. perspektiver, som ikke kun ser praksis som genstand for teologiske overvejelser, men også som en primær kilde til teologisk erkendelse? Her synes bogens insisteren på sit perspektiv at skygge for et lidt mere nysgerrigt blik på mulige revner og sprækker i det nok så sømløse helhedsbillede, bogen tegner op. Hvilke præmisser lægges til grund? Hvor er udfordringerne i de svar, der gives? Hvilke spørgsmål kunne kalde på alternative tolkninger? Formålet med at stille sådanne spørgsmål kan ikke være at give noget endeligt svar på hvad en præst egentlig er, som det formuleres i bagsideteksten. Dette har som nævnt heller ikke været sigtet med bogen, men derimod som det siges at starte en faglig samtale om og teoretisk afklaring af præstetjenestens aktuelle betydning. Det er ikke nogen lille ambition, men den opfyldes til fulde med den udgivelse, der her foreligger. Johannessen fortjener stor tak og anerkendelse for bidraget til at sætte en helt grundlæggende og nødvendig samtale i gang. Bolden er givet op til med- og modspil!
Ophavsret (c) 2026 Tidsskrift for Praktisk Teologi https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Prosjektet Diakoni og profesjon – En presentasjon
Ideen til dette spesialnummeret om «Diakoni og profesjon» oppstod i kollegiet av lærere i den norske masterutdanningen i diakoni fra MF vitenskapelige høgskole (MF) og VID vitenskapelige høgskole (VIDvid), samt i forskningsgruppen CODE /DIAPPdiapp. Gruppen samler diakoniforskere, teologer, praksisforskere fra forskjellige høyre utdanningsinstitusjonen i Norge og Norden. Temaet lenker tankene til utviklingen av diakonprofesjonen fra 1970-tallet, da sosialt engasjement i større grad ble en selvfølgelig del av Den norske kirke og andre norske og nordiske kirkers profil og virke. Diakoni ble flyttet inn i forståelsen av kirkens vesen. Menighetsdiakoni er imidlertid ikke det eneste profesjonelle praksisfeltet for diakoni. Diakoner og andre diakonale profesjonsutøvere som helsearbeidere, sosialarbeidere og pedagoger, er utdannet til og jobber innenfor mange offentlige og private velferdstjenester. Spesialnummeret prøver å favne flere av disse profesjonelle diakonale kontekstene. To utviklinger i Norge bidro til at diakonivitenskap og forskning om diakonal praksis har opplevd en oppgang i løpet av de siste 20 årene. Den norske kvalitetsreformen i høyere utdanningen ledet til at Den norske kirke innførte et masterutdanningskrav for alle diakoner (2004), og etableringen av en forskerutdanning i Diakoni, verdier og profesjonell praksis ved Diakonhjemmet høgskole i 2013 (fra 2016 VIDvid). Innen rammen av disse to utdanningene har det de siste årene blitt utarbeidet et betydelig antall forskningsarbeider i skjæringsfeltet mellom diakoni og profesjon. Selv om utviklingen i andre nordiske land ikke har vært like gunstig for diakoniforskningen, kommer mange viktige diakonvitenskapelige impulser og innovasjoner også derfra. Dette temanummeret viser bredden i denne forskningen. Vårt mål har vært å lage en publikasjon om diakoni og profesjon på skandinaviske språk som er tilgjengelig for diakonale profesjonsutøvere, og som både kommenterer eksisterende perspektiver og tar diskusjonene videre. Vi håper at artiklene i spesialnummeret kan bidra til dette og ønsker en god lesing! Gyrid Gunnes og Annette Leis-Peter, prosjektledere
De siste årene har TPT publisert et økende antall artikler om diakoni og diakoner. Denne temautgaven markerer et foreløpig høydepunkt, med en samling av seks artikler om diakontjenesten i et profesjonsperspektiv. Utgaven plasserer seg på den måten i et krysningspunkt mellom den økte forskningsinteressen for diakoner og en økende interesse for de skandinaviske velferdsprofesjonene. Det er nærliggende å se utviklingen som uttrykk for viktige endringer i det praktisk-teologiske faget, der en har beveget seg fra en ensidig oppmerksomhet om prestetjenesten i retning av et mer helhetlig blikk på alle kirkelige praksiser. Om en blar bakover i årgangene til TPT, vil en imidlertid se at dette ikke er helt rettferdig. Allerede i den første, programmatiske artikkelen i 1984, skrev Olav Skjevesland at praktisk teologi er «den vitenskap som kritisk og konstruktivt ledsager kirkens praksis», og denne praksisen beskrev han som et «flettverk», og som det «dynamiske (…) brede, levende og omskiftelige praksisfelt» som «brytes med uavlatelige strømninger i samfunnslivet og kulturen» («Praktisk teologi på norsk», s. 4). I denne visjonen for faget ligger et potensial for å integrere diakonale temaer i praktisk teologi og ekklesiologi, og mot slutten av artikkelen gjør han det også klart at diakoni må være en av den praktiske teologis underdisipliner. Noen år senere, i 1989, publiserer Skjevesland en egen artikkel om diakoni, «Fra anstaltdiakoni til diakonimenighet?» (nr. 2, s. 18–34), der han bl.a. skriver (s. 18): «Det er på høy tid å fornye oppmerksomheten omkring kirkens diakonale oppdrag. 1980-tallet har frembrakt en rekke bøker og artikler innenfor diakoniens fagfelt, og praktisk-kirkelige initiativ på området er tatt, ute og hjemme. Utviklingstrekkene peker i én hovedretning: I kirke etter kirke vokser erkjennelsen av at diakonien må få en helt sentral plass i morgendagens menighetsliv». Jeg synes også TPT et godt stykke på vei realiserte en praktisk teologi som var bredere enn Ordet og sakramentene og det pastorale. Likevel tok det mange år før diakoni eksplisitt ble tematisert, og ikke minst før diakonen som profesjonsutøver ble satt i forgrunnen. Det skjedde med en temautgave i 2005 (utgave 1), fremskyndet av det nye masterkravet og dermed de nye utdanningene ved flere kirkelige vitenskapelige høyskoler. Her bidro Kjell Nordstokke, Tron Fagermoen, Geir Gundersen, Alf B. Oftestad, Eli Landro, Astrid Sandsmark, Knut Yngvar Sønstegaard og Rune Stray. I 2011 skrev Olav Helge Angell om diakonens bidrag til det lokale kirkelige velferdsarbeidet, og Marianne R. Nygaard skrev om diakoners profesjonsvilkår i Den norske kirke. Året etter skrev Sigrid H. Flaata om diakonen som leder. I 2013 diskuterte Tormod Kleiven empirisk diakoniforskning og normativitet, og i 2015 skrev Kjetil Fretheim om diakonal spiritualitet. Kari Karsrud Korslien tok opp diapraksis og diakoni i 2016, og samme år skrev Hilde Fylling om prekenens diakonale potensial. I 2018 skrev Kari Jordheim om diakonen som leder. Da TPT lanserte seg med et temanummer om praktisk teologi i forbindelse med ny design og ny eier i 2020, skrev Ninna Edgardh om diakoniens plass i faget. I 2022 publiserte Åsta Marie Olafsson en av sine PhD-artikler om diakoner som samtalepartnere om eksistensielle temaer, med Hans Stifoss-Hanssen og Anne Austad som medforfattere. Tron Fagermoen skrev om diakoni, velferdsstat, kirke og migranter i 2023. Og i 2025 diskuterte Gyrid Gunnes om en diakonal organisasjon kan være livssynsåpen. Denne oversikten er ikke fullstendig, jeg har kun tatt med bidrag som har hatt diakon* i tittelen. Diakonale temaer har selvsagt ligget implisitt og eksplisitt i bidrag om f.eks. sjelesorg, trosopplæring, makt, økoteologi og om kirkens relasjon til samfunn og kultur. Likevel: Gjennomgangen av TPT sine årganger viser en utvikling, særlig de siste 15 årene, der diakonien har fått større, og mer presis, forskningsmessig oppmerksomhet. Dette har skjedd i sammenheng med den empiriske vendingen i faget, og de endringene som har skjedd i begrunnelsen for og kontekstualiseringen av diakoni i kirken. Dette bringer oss da direkte til denne temautgaven, som belyser viktige sider ved nettopp disse vendingene. Først ut er et bidrag som setter norsk diakonprofesjon inn i en nærhistorisk kontekst. Kari Jordheim, Olav Helge Angell og Annette Leis-Peters presenterer to spørreundersøkelser, den første fra 2004, den andre fra 2015, der diakoner ansatt i menighet beskriver og vurderer eget arbeid som diakoni. Artikkelen analyserer diakonenes virksomhet og deres samarbeidsrelasjoner. I tillegg utvikler artikkelen fire diakoniprofiler som jeg synes har overføringsverdi i flere retninger: En inkluderings- og omsorgsorientert, en barne- og familieorientert, en offentlig og politisk orientert, og en religiøst orientert diakon. Åsta Marie Olafsson går inn på en vesentlig forutsetning for at diakonale praksiser skal fungere, nemlig at de er tilgjengelige – eller med hennes uttrykk, «tilnærmelige». Artikkelen baserer seg på Olafssons prøveforelesning, og diskuterer nærmere de strukturelle og organisatoriske forutsetningene for diakoners tilnærmelighet i Den norske kirke. Et slikt blikk går utover en ensidig vektlegging av personlige forutsetninger og profesjonell kompetanse, men inkluderer temaer som makt, representasjon og institusjonell innramming. Olafsson argumenterer for at tilnærmelighet er et sterkt ideal for diakonene, men i begrenset grad støttes av kirken som institusjon. Også Kjetil Fretheims perspektiv er videre enn diakonien som en utelukkende lokal og menighetsbasert praksis. Fretheim anlegger et utenfra-perspektiv, og spør hva slags kunnskap diakoniens samarbeidspartnere må ha for å kunne samhandle på en god måte. Et sentralt begrep her er «literacy», og ikke minst en kritisk literacy. Fretheim avslutter med å diskutere hva et slikt perspektiv kan og bør bety for ulike profesjonsutdanninger. To av artiklene er primært historiske, og bidrar til å sette diakoni som nåtidig praksis i en større ramme. Elisabeth Christiansson Drake og Stig Linde skriver om betydningen av bekjennelseskultur når det gjelder utviklingen av kall, kjønnsroller og organisatoriske former i svenske diakonale institusjoner i perioden 1850–1910. Ikke minst viser de betydningen av at institusjonene ble forstått i rammen av familie og husholdning, noe som både videreførte og modifiserte den tradisjonelle lutherske forståelsen av husstanden. De diakonale institusjonene spiller en vesentlig rolle i den gradvise fremveksten av velferdsprofesjoner i det svenske samfunnet. Kristin Husby Dyrstad tar oss ca. 100 år frem i tid, og setter søkelyset på hvordan statlig utdanningspolitikk samspilte med Diakonhjemmets virksomhet fra 1960-tallet og frem til dag. Dyrstad identifiserer, og drøfter bidragene til, tre sentrale utvalg: Ottosen-komiteen på 1960-tallet, Hernes-utvalget på 1980-tallet, og Mjøsutvalget ved årtusenskiftet. Hun viser hvordan norske myndigheters brede definisjon av høyere utdanning ga en åpning for kirkelig profesjonsutdanning, og hvordan Diakonhjemmet posisjonerte seg strategisk i denne situasjonen. I den siste artikkelen stiller Gyrid Gunnes kritiske spørsmål til bærende forutsetninger for diakonien i Den norske kirke i dag. Der Stephen Sirris ser Plan for diakoni som et paradigmeskifte, argumenterer Gunnes for at det er mer presist å se diakonien i Den norske kirke i et spenningsfelt mellom kontinuitet og endring. Med teoretiske perspektiver fra Abbott argumenterer hun for at diakoniprofesjonen, på linje med andre profesjoner, selv definerer de problemene de ønsker å løse. Med kybernetikeren Bridles blikk på systemers logikker, spør hun om det vil være mulig å bryte ut av det omsorgsparadigmet som definerer – og ifølge Gunnes begrenser – diakonien i dag. Hun skisserer hvordan et helt annet kunnskapsgrunnlag ville muliggjort helt andre utdanningsløp, og gitt diakonene et annet nettverk og en annen oppgaveportefølje. Utgaven inneholder én bokanmeldelse: Kollega ved TF, og nytt medlem av TPT sin redaksjon, Halvard Johannessen, har gitt ut en omfattende pastoralteologi i boken Prest. Anmelder er Kirsten D. Felter, teologisk vitensmedarbeider ph.d. ved Folkekirkens Uddannelses- og Videnscenter i Århus. Fredrik Saxegaard, redaktør
Fra Jesu henders tjeneste til mastergrad i diakoni
Med Diakonhjemmet som case, undersøker artikkelen hvordan diakonal utdanning i Norge har tilpasset seg, men også utfordret, statlige myndigheter fra 1960-tallet og frem til i dag. Utviklingen drøftes i lys av sentrale reformer innen høyere utdanning, initiert av Ottosen-komitéen på 1960-tallet, Hernes-utvalget på 1980-tallet og Mjøs-utvalget rundt år 2000. Den arkivbaserte studien viser hvordan den mannlige, sykepleiebaserte diakonutdanningen åpnet opp for kvinner og ble offentlig godkjent som sosialarbeiderutdanning. Senere oppnådde Diakonhjemmet høgskolestatus og etablerte mastergrad i diakoni. I en tid preget av profesjonalisering, akademisering og sekularisering, var det ingen selvfølge at en tverrfaglig, trosbasert, utdanning skulle overleve. Myndighetenes brede definisjon av høyere utdanning, deres positive innstilling til livssynsbaserte skoler, samt Diakonhjemmets strategiske posisjonering har gitt diakoniutdanningen plass innenfor det norske utdanningssystemet.
Spørsmålet denne artikkelen ønsker å svare på er: Hvordan beskriver og vurderer diakoner i 2004 og 2015 lokalmenighetenes og sin egen virksomhet som diakoni? Datamaterialet er basert på en spørreundersøkelse blant diakoner gjennomført i 2015 og var en oppfølging av en lignende studie gjort ti år tidligere. I dette tiåret skjedde det mange endringer som fikk betydning for diakonstillingene. Vi har sett på tre tematiske områder: diakonenes virksomhet, diakonenes samarbeidsrelasjoner, i tillegg til en faktoranalyse som er brukt for å identifisere fire diakoniprofiler. Profileneviser systematiske forskjeller i diakonenes vurdering av hva som er viktige aktiviteter i lokaldiakonien. Spørreundersøkelsene blir også sett i lys av nyere empirisk forskning om diakoners virksomhet. Carlos Ham har skissert en (ønsket) utvikling fra barmhjertighetsdiakoni (eller karitativ diakoni), til felleskapsorientert diakoni som strever etter gjensidighet, og videre til transformativ diakoni, og resultatene blir sett i sammenheng med disse utviklingstrekkene.
Artikkelen begynner med å spore utviklingen av diakoniprofesjonen. Med Abbotts terminologi argumenterer artikkelen for at diakonene har lykkes med å etablere seg som en egen profesjon i Den norske kirke. I kontrast til Sirris hevder artikkelen at denne etablieringen ikke innebærer «paradigmeskifte» men at profesjonen gjennom det 20.århundre har bevart helse-og sosialprofesjonens etos knyttet til omsorg og fokus på mellommenneskelige relasjoner. Artikkelen vender til kybernetisk James Bridle og anvende hans kreative kybernetikk som profesjonsteori og spørre om er mulig å se for seg alternative kunnskapsgrunnlag for diakonien som profesjonell praksis. Artikkelen avsluttes med to slike forslag: en energi-diakoni, og en styrking av den religiøse betjeningen av kvinner og skeive i minoritetsreligioner ved å ansette som diakoner kvinner og skeive med annen tro som diakoner.
Kritisk diakonal literacy: Om profesjonell yrkesutøvelse, kompetanse og samhandling
Diakoni krever samarbeid på tvers av strukturer og institusjoner, og diakonale oppgaver involverer en rekke profesjoner. Profesjonsutøverne bidrar med egen kompetanse, men er også avhengige av å forstå samarbeidspartneres identitet og selvforståelse. Denne artikkelen spør derfor: Hva slags diakonikompetanse trenger profesjonsutøvere som for eksempel sosionomer, sykepleiere og barnevernspedagoger m.fl. i samhandlingen med diakonale aktører? Jeg begynner med å gjøre rede for hvordan sentrale diakoniaktører presenterer sin egen diakonale identitet. Deretter rettes oppmerksomheten mot den diakonikompetansen slike organisasjoner dels forventer, og dels ønsker seg fra profesjonelle yrkesutøvere i eller utenfor egne institusjonelle rammer. Det leder til en diskusjon av literacy-begrepet og dets tilhørende kritiske perspektiv, og jeg argumenterer at profesjonsutøvere trenger en kritisk diakonal literacy i møte med diakonale aktører. Diskusjonen rundes av med en drøfting av implikasjonene dette har for profesjonsutdanningene.
Den konfessionella kulturens betydelse för syn på uppgift, könsroller och organisering inom Diakonissanstalten och Diakonanstalten ca 1850–1910
Artikeln undersöker konfessionskulturens betydelse för synen på uppgift, könsroller och organisering inom Diakonissanstalten och Diakonanstalten i Sverige under perioden cirka 1850–1910. Konfessionskulturen sätts i ett idéhistoriskt perspektiv och kopplas till kyrkans förändrade roll i övergången från jordbrukssamhälle till modernitet. Studien visar att den traditionella lutherska förståelsen av hushållets ansvar för nästan, som en del av den jordiska kallelsen, inom diakonin omdefinierades till en förståelse där diakoners och diakonissors arbete ses som ett nödvändigt uttryck för evangelisk kärlek i samhället och dess institutioner. Inom diakonin sker därmed en ideologisk förskjutning från lag till evangelium. Att kvinnor gavs en yrkesmässig position utanför hemmet och att män utförde omvårdande uppgifter rättfärdigades genom denna förståelse av kristet socialt ansvar. Både diakoniss- och diakoninstitutionerna formades av föreställningen om institutionen som ett hushåll. Denna förståelse innebar en modifiering av den lutherska hushållstanken, samtidigt som den återspeglade en strukturell kontinuitet med densamma. Institutionerna var banbrytande aktörer i framväxten av tidiga välfärdsprofessioner – ett initiativ som bör förstås mot bakgrund av den ideologiska kontexten och begynnande moderniseringsprocesser.
A values-conscious facilitator lacking a cohesive strategy
Like other civic organizations, the Evangelical Lutheran Church of Norway extensively engages volunteers. This article presents findings from a survey among church employees who lead volunteers. It aims to determine which leadership practices are in use, whether leadership is conducted in a values-conscious way, and the prevalence and use of strategic plans for voluntary work. The research question is: To what extent do employees in the Church of Norway utilize leadership practices identified in Sporsheim and Sirris’ (2018) model for church volunteer leadership? A total of 89 employees in the dioceses of Oslo and Stavanger responded to a questionnaire. Our data show that practices such as facilitating and informing are prioritized over leading and motivating. We find a high degree of values consciousness, reflected both in the prevalence of congregational core values and in respondents articulating and expressing them. Plans and structures for voluntary work are less well developed and lack a cohesive profile. There are only small variations between the dioceses and professional groups.
Ophavsret (c) 2025 Nordic Journal of Practical Theology https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Artikkelen undersøker en kollektiv ledelsesform hvor flere personer deler lederfunksjoner. I lys av perspektiver på plural og delt ledelse og lederrolleteori, utforskes samledelse i Den norske kirke. Kirken er organisert i to arbeidsgiverlinjer: Bispedømmene ivaretar prestetjenesten på vegne av det nasjonale rettssubjektet, mens de lokale fellesrådene ivaretar øvrige kirkeansatte. Organiseringen i to virksomheter på samme sted forutsetter god samhandling mellom lederne for å sikre én velfungerende lokalkirke. Artikkelen bygger på en intervjuundersøkelse blant ledere i lokalkirken om samledelse som et redskap i møte med utfordringer og muligheter ved to arbeidsgiverlinjer. Problemstillingen er: Hvordan forstår sokneprester og daglig ledere hverandres lederroller, og hvordan kan deres delte rollerom utvikle samledelse i Den norske kirkes todelte arbeidsgiverorganisering? Artikkelen bidrar med en teoretisk definisjon av samledelse og en modell som viser hvordan lederduoene i sin samledelse vektlegger tre dimensjoner: bygge rolleforståelse, sikre infrastrukturer for kommunikasjon og utvikle organisasjonen.
Ophavsret (c) 2025 Tidsskrift for Praktisk Teologi https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Artikeln undersöker Svenska kyrkans minskade samhällsroll genom en fördjupad analys av dess samtida språkbruk. Med utgångspunkt i tidigare insamlat empiriskt material visar studien hur det kristna språket i dag ofta inte lyckas skapa förbindelse med människors vardagserfarenheter. Analysen identifierar tre centrala problem, som alla bidrar till ett glapp mellan abstrakta uttryck och levd erfarenhet. Resultaten utmanar tidigare forskning som främst kopplat kyrkans tillbakagång till bristande kunskap om den kristna tron. Istället föreslås att sekulariseringen delvis kan förstås som ett avståndstagande från ett icke-fungerande religiöst språk, snarare än som en följd av samhällets modernisering.
Artikkelen undersøker 44 prekener holdt i Den norske kirke og spør hva som gjør at en preken oppleves eksistensielt viktig for tilhørere i vår tid. Ut fra Jan-Olav Henriksens teorier om hermeneutisk erfaring og Hartmut Rosas om resonans, gir den bidrag til forståelsen av en eksistensiell homiletisk teologisering. Analysen viser at prekenene retter oppmerksomheten mot spørsmål som gjelder livet her og nå, framfor tradisjonelle tema som synd og nåde, eller evig liv. Slike motiv er ikke fraværende eller uten betydning. Men i stedet for at bilder fra menneskers liv brukes for å illustrere eller forklare en guddommelig virkelighet, er tendensen at prekenene bruker teologiske motiv til å tolke det livet mennesker lever nå. Prekenene med sterkest retorisk dynamikk er de som reflekterer et resonant forhold til menneskers erfaringsvirkelighet og samtidig viser hva som eksistensielt sett står på spill.
Bibelen i liturgien: Markus 10,13–16 som “den liturgiske bibelteksten”
Artikkelen undersøker korleis Markus 10,13–16 får meining som ein liturgisk tekst. Omgrepet «den liturgiske bibelteksten» synleggjer at bibelteksten som vert gjengjeven i dåpsliturgien kan seiast å vere ein annan enn bibelteksten som står i Bibelen. For bibelteksten vert forma gjennom eigne utsnitt og paratekstar, tekstkoplingar i liturgien og gjennom rituell iscenesetting. Målet med studien er å undersøke korleis brukskontekstens materialitet, i dette tilfelle i liturgien for barnedåp, formar bibeltekst og teksttolking. Spørsmålet eg stiller er: Korleis formar dåpsliturgien Mark 10,13–16? Hovudmaterialet utgjer Den norske kyrkja sine dåpsliturgiar, frå slutten av 1800-talet og fram til i dag. Artikkelen viser korleis Mark 10 får meining i samspel med luthersk dåpsteologi og den kulturelt etablerte forteljinga om Jesus og barna, noko som i neste omgang får konsekvensar også for bibelomsetjingane.
Diakoners tilnærmelighet på et strukturelt og organisatorisk nivå
En grunnleggende forutsetning for diakoners omsorgstjeneste er at tjenesten og tjenesteutøverne oppleves som tilgjengelige og tilnærmelige. Denne artikkelen undersøker hvordan diakoners tilnærmelighet formes av strukturelle og organisatoriske forhold i Den norske kirke. Analysen bygger på kirkelige styringsdokumenter, profesjonsteoretiske perspektiver og eksisterende diakoniforskning, og skiller analytisk mellom et strukturelt og et organisatorisk nivå. Artikkelen viser at diakoners tilnærmelighet ikke bare er et spørsmål om personlige egenskaper eller profesjonell kompetanse, men også om makt, representasjon, organisering og rammevilkår. Artikkelen argumenterer for at tilnærmelighet fungerer som et normativt ideal i diakonien, samtidig som dette idealet i begrenset grad er institusjonelt understøttet.
Med utgangspunkt i en avlagt PhD om kirkelederes institusjonelle arbeid i overgangen fra statskirke til lovforankret folkekirke drøfter denne artikkelen hvordan kirkelige ledere arbeidet med å sikre legitimitet for Den norske kirke i et religiøst mangfoldig samfunn. Endringene i relasjonen mellom stat og kirke var resultatet av endringer i det norske samfunnet, men også av et intensjonelt arbeid fra kirkeledere med mål om å styrke kirkens selvstendighet og myndighet. På den ene siden ble det arbeidet med å endre de juridiske rammene Den norske kirke opererte innenfor, mens det på den andre siden ble lagt ned et arbeid for å kommunisere at kirken ville forbli den samme.
Denne artikel udvikler en typologi over salmegenrer med fokus på, hvordan salmerne skildrer deres egen kommunikative situation. Det viser sig, at salmer henvender sig til Gud (sacrificium) som bøn og lovsang. Men salmer henvender sig også til den skabte verden med ord om Gud, gennem hvilke Gud kan tale til menigheden (sacramentum), i genrerne prædiken, vidnesbyrd og betragtning. Formålet med denne genretypologi er at yde et teoretisk bidrage til fremtidige hymnologiske undersøgelser. Fokus på salmers kommunikative genrer kan understøtte teologiske analyser af salmetekster og åbne for nye diskussioner af salmer i liturgien. Derudover kan genretypologien inspirere til empiriske undersøgelser af salmesangeres tanker og følelser. Genretypologien er opstået på baggrund af en abduktiv analyse af 117 danske salmer i dialog med genreteori og hymnologisk litteratur, især de norske hymnologer Sigmund Mowinckel og Dagfinn Zwilgmeier.
Artikkelen argumenterer for mindre gruppers betydning for menighetsteori gjennom en empirisk rekonstruksjon av ei karismatisk gruppe som var aktiv i Oslo fra slutten av 1970-tallet. Gruppa kontekstualiseres i sitt lokale og historiske miljø, og menighetsteoretiske modeller trekkes inn. Gruppa analyseres også ved hjelp av Jean-Luc Nancys teori om fellesskap. I tråd med Nancy avdekker gruppas oppløsning et potensial som avslutningsvis utforskes i ei skisse til en onto-teologisk menighetsteori.
Kan en diakonal organisasjon være «livssynsåpen»?
Several Christian NGO and faith-based institutions have taken up the vocabulary of the Government blue paper, The word view affirmative society (2013). This is also the case for Kirkens Bymisjon. The organisation has produced the pamphlet “world-view affirmative diaconia”. The article argues that this use of world-view affirmation raised several problems for the organization, especially when it comes to the analogy between the state and Kirkens Bymisjon. The article ends by asking if there are a more appropriate use of the term. It discusses if employing religious leaders from non-Christian denominations may be a more appropriate operationalization of how a faith-based organisation may be “world-view open” (livssynsåpenhet).
Under Covid-19-pandemin anpassade Svenska kyrkan sina nattvardspraktiker på ett flertal olika sätt. Anpassningarna motiverades och problematiserades i relation till gemenskap, ofta med hänvisning till en metafor som varit avgörande i utvecklingen av Svenska kyrkans teologi under 1900-talet: "Kristi kropp". Det spekulerades också både inom forskningen och i den allmänna debatten, för huruvida dessa anpassningar kunde påverka teologin och den teologiska praxisen på lång sikt. Denna artikel syftar till att undersök hur dessa nattvardspraktiker förändrats ett år efter pandemin. Genom att jämföra två nationella undersökningar från 2020 och 2023 inom Svenska kyrkan visar artikeln att även om vissa anpassningar har minskat, kvarstår många. De teologiska implikationerna av dessa förändringar diskuteras i relation till metaforen Kristi kropp, med utgångspunkt i hur metaforen har utvecklats av teologer som reflekterat över HIV/AIDS-epidemin i den afrikanska kontexten.
Den amerikanske psykologen Kenneth Pargament ble på 1990-tallet kjent for sin teori om religiøs mestring. I to forskningsbidrag, The Psychology of Religion and Coping (1997) og Spiritually Integrated Psychotherapy – Understanding and Adressing the Sacred (2007), beskjeftiget han seg med hva religiøs mestring er. Primært fokus var på positive resultater av å bruke religion som mestring. I denne nye boka, Working with Spiritual Struggles in Psycotherapy, tas «religionens mørke side» opp som tema. Pargament skriver den sammen med en annen psykologiprofessor, Julie J. Exline. I de tidligere bøkene har folks strev med religiøse spørsmål, både praktisk og teoretisk blitt omtalt som negativ religiøs mestring, men i samarbeidet med Exline har Pargament byttet terminologi til hennes karakterisering av temaene som «spiritual struggles». En direkte oversettelse av dette begrepet vil være «åndelig kamp» eller «troskamp», men det er begrep som er for vide og omfattende til å kunne brukes i faglig sammenheng. Derfor foretrekker jeg å benytte spiritual struggles som uoversatt fagterm.
Ophavsret (c) 2024 Tidsskrift for Praktisk Teologi https://creativecommons.org/licenses/by-nc/4.0
Prest Ellen Hageman har vært synlig som prest og aktivist i mange sammenhenger og over en årrekke. Hun har vakt oppmerksomhet i media og kirke og har bidratt med en teologisk tilnærming til sivil ulydighet i klimakampen. Hun har hatt begravelse for en skog som skulle bli motorvei, forstyrret en påskegudstjeneste da hun gikk inn med et kors med døde dyr. Og nå i august vigslet hun området som skal bli Viken park i Fredrikstad. Det ligger en teologisk tenkning og kirkekritikk til grunn for hennes engasjement. Hennes perspektiv er et viktig bidrag til diskusjonen om hva kirkelig og spesielt liturgisk handling kan og bør være i en raskt forverrende klimakrise.
Ord til å vakne av? (Og kanskje også til inspirasjon til å kvile med godt samvit?)
Det går ikkje lenger å lukke augo eller prøve å bolte igjen øyra: Vi er nøydde til å ta alvoret inn over oss. Alt liv på kloden er truga og dersom ikkje vi, menneska, handlar raskt og målmedvite saman, vil dei menneskeskapte klimaendringane kunne føre til ein katastrofe av ufattelege dimensjonar. Vi kan merke det på kroppen, på uveret med regn og storm og i lange periodar med ulideleg varme. Vi kan høyre og sjå det på nyheitene og også i vervarsla. FNs generalsekretær tar i bruk dei heilt store orda for det internasjonale klimatoppmøtet: «Vi er på veg til klimahelvetet med foten på gasspedalen». Vi kan sjå det i augo til dei vi møter: Mange unge er redde, fleire av dei ser ikkje anna råd enn å arbeide dag og natt for å hindre den store katastrofen. Nokre er lamma av angst og motløyse, andre er slitne på kropp og sjel. Og det heile set sit preg på den måten vi snakkar med kvarandre på og dei orda vi gjer bruk av: klima-angst, klima-skam og miljøkatastrofar til dømes.
Transforming Moral Oblivion to Moral Agency
It is a rare and precious gift to be alive as human beings at this crucible point in time. “The next five years may be the most important in human history,” declares a South African climate expert. Decisions and actions taken by human beings in the next few years will determine the fate of life on Earth. Never has the need to see clearly “what is going on” so that we may respond wisely borne more long-lasting and morally weighted consequences. Nevertheless, most of “us” (myself included) fail to face squarely the climate-related realities at hand and our role in them. This is most odd: Our house is burning. Though the fire has not yet reached our rooms, it is raging through many others’ rooms, and our children are in the house. Yet, we pour fuel on the fire.
Ophavsret (c) 2024 Nordic Journal of Practical Theology https://creativecommons.org/licenses/by-nc/4.0
In the face of ecological crises, we are largely still living in what Joanna Macy calls “Business as Usual,” even as global systems are shifting and irreversible tipping points nearing or already even past. I explore here how, if at all, the practice of corporate confession empowers Christians to engage these questions, arguing that we need a much richer liturgical repertoire of practices. I approach these questions through Dietrich Bonhoeffer’s resistance to “cheap grace” in relation to the tangle of structural sin, complicity, and inextricability involved in contemporary eco-justice questions and in relation to eco-anxiety and other eco-/climate emotions. I use this lens to analyze forms of corporate confession from the Evangelical Lutheran Church in America’s liturgical resource Sundays & Seasons. In the conclusion, I point to larger forms of practice that could complement confession and help restore it to its proper role in fostering costly grace.
Liturgi og ritualer ser ikke ut til å være de mest opplagte verktøyene for å bekjempe klimaendringene. De kan til og med gjøre situasjonen verre ved å gi falske forhåpninger på et tidspunkt da flere vippepunkter allerede er passert. Men, med økoteologen Larry Rasmussens ord, «religion adresserer livets store spørsmål gjennom forseggjorte symbolsystemer – riter og ritualer, sakramenter og historier» som omhandler død og fornyelse (Rasmussen, 2013, 34). Jeg vil derfor argumentere for at liturgien fortsatt har noe å tilby i møte med økologisk krise. Med utgangspunkt i innsikter fra performancestudier, rituelle studier og arbeider fra bl.a. Diana Taylor og Sara Pike, bruker jeg en økoliturgisk tilnærming for å tolke to forskjellige rituelle uttrykk. Den første er en altertavle av Gunnar Torvund, «Livets tre» i Voksen kirke, Oslo. Den andre er en «sørgemarsj for utdødde arter» arrangert av Extinction Rebellion i Oslo før stortingsvalget i Norge i 2021. Jeg avslutter med å argumentere for økoliturgisk praksis i skjæringspunktet mellom kontemplasjon og aktivisme.
Omsorg om skapelsen som praktisk-teologisk utmaning
Artikkelen fokuserer på den lokale menigheten som praktisk-teologisk ressurs i forhold til den akutte klimakrisen og krisen for biologisk mangfold. Forfatteren argumenterer for at teologisering som vokser ut av lokale erfaringer har styrker sammenlignet med utsagn utviklet på nasjonalt nivå i kirken. Dette har å gjøre med hvordan lokalt menighetsliv er forankret i lokale forhold, menneskeliv samt rikdommen av andre former for lokalt biologisk liv som gjør menighetslivet mulig. Kilden til argumentet kommer fra erfaringer i et lokalt sogn på den svenske østkysten, der den ekstreme tørken sommeren 2018 ga opphav til et varig engasjement, som også har bidratt til teologiske endringer. Forståelsen av sognet har blitt utvidet til å omfatte både menneskelige og ikke-menneskelige skapninger, noe som igjen påvirker hvordan en ber: Fra å be for, til å be med hele skaperverket, som mennesket er en del av.
The climate crisis represents an existential threat, necessitating adaptations in pastoral care to address its complex emotional landscape. This article explores the integration of two key concepts—emotional granularity and existential resonance—into the field of pastoral care, enriching established grief models such as Kübler-Ross's stages of grief and Stroebe and Schut's dual-process model. Drawing from Lisa Feldman Barrett's theory of emotional granularity, which enhances psychological flexibility by differentiating emotional states, and Hartmut Rosa's resonance theory, which emphasizes meaningful connection to the world, the article offers innovative frameworks for addressing climate-related emotions like eco-anxiety, ecological grief, and active hope. These approaches aim to expand pastoral care's capacity to foster emotional awareness and reconnect individuals with their environment and spirituality. By integrating these theories, pastoral care can provide tools for navigating the emotional and existential challenges of the climate crisis, promoting emotional resilience and deeper existential engagement.
Praktisk teologi i møte med natur- og klimakrise
Natur- og klimaspørsmål er ikke i vinden. Nyhetsbildet byr riktignok på stadige oppslag om stormer, flom og urovekkende forskningsfunn. Når det kommer til folks praktiske og politiske engasjement, ser det likevel ut til å være de nære ting som gjelder. Vi trenger ikke gå til det amerikanske valget nylig for å gjøre slike observasjoner. I oktober 2024 presenterte analysebyrået Kantar sitt årlige klimabarometer som viser at klimaengasjementet i den norske befolkningen er fallende i alle aldersgrupper. Mens klimaengasjementet var en toppsak for få år siden, ligger det nå på femteplass i rekken av utfordringer nordmenn mener landet står overfor. Økonomi, kriminalitet og helsespørsmål bekymrer mer. Analysebyrået spør seg om det er en resignasjon som brer om seg. Hvilke følger bør situasjonen få for det teologiske arbeidet?