(untitled) (Tidsskrift for Praktisk Teologi, 2026)
Med Diakonhjemmet som case, undersøker artikkelen hvordan diakonal utdanning i Norge har tilpasset seg, men også utfordret, statlige myndigheter fra 1960-tallet og frem til i dag. Utviklingen drøftes i lys av sentrale reformer innen høyere utdanning, initiert av Ottosen-komitéen på 1960-tallet, Hernes-utvalget på 1980-tallet og Mjøs-utvalget rundt år 2000. Den arkivbaserte studien viser hvordan den mannlige, sykepleiebaserte diakonutdanningen åpnet opp for kvinner og ble offentlig godkjent som sosialarbeiderutdanning. Senere oppnådde Diakonhjemmet høgskolestatus og etablerte mastergrad i diakoni. I en tid preget av profesjonalisering, akademisering og sekularisering, var det ingen selvfølge at en tverrfaglig, trosbasert, utdanning skulle overleve. Myndighetenes brede definisjon av høyere utdanning, deres positive innstilling til livssynsbaserte skoler, samt Diakonhjemmets strategiske posisjonering har gitt diakoniutdanningen plass innenfor det norske utdanningssystemet.